Jeppe+(Lone)

==== Hæ, så blev jeg da ikke den sidste til at skrive…. Gad vide om det her bliver lige så langt som Malenes skriv… Jo Malene, jeg læste det hele igennem – så set fra mit synspunkt var det ikke helt spildt, fordi så kunne jeg lige få rusket op i årstallene og rækkefølgen… ==== ==== Det bliver jo sjovt at se jer alle sammen – jeg har her på det seneste fået lidt forskud på glæderne, idet jeg har mødt Morten ret ofte i S-toget på vej til arbejde. Det har været kanon-hyggeligt - og også sjovt … Tænk, at der er gået alle de her mange år, hvor vi ikke har set hinanden – også fortsætter samtalen, som om den stoppede i går. ====

Men hvordan var det lige, at Morten og jeg endte i S-toget fra Taastrup ind til byen? Ja, Morten fortæller selv andetsteds, men jeg vil fortælle lidt her:
==== Jeg arbejder i marketingafdelingen hos et stort advokatfirma, Plesner, som har til huse i Nordhavnen. Her er mit ansvar dels at få opbygget en seminarfunktion dels at være forretningsfører for ”Bestyrelsesakademiet”, som er en executive uddannelse, som Plesner udbyder i samarbejde med Københavns Universitet. ==== ==== Advokatbranchen er en hånd branche fyldt med ego-centrerede individualister med uhyggeligt skarpe hjerner. Kedeligt er det ikke, men man skal somme tider være indstillet på at give sine omgivelser nogle spark over skinnebenene – ikke bogstaveligt talt – men i overført betydning. Men hvis man kan klare de hårde tacklinger, så er der en chance for at opnå lidt respekt fra sine advokat-kolleger – til trods for sin (lidt paria-agtige) ikke-advokat baggrund! ==== ==== Men hvad ledte mig til dette? Tja, jeg har mange års erfaring fra konferencebranchen, har haft eget firma og har været ansat hos Teknologisk Institut (i deres konference-afdeling) og hos konference-arrangøren IBC Euroforum. Jeg startede tilbage i 2000 det sidstnævnte sted, hvor jeg fik muligheden for at arrangere IT-konferencer for dansk erhvervsliv. Jeg troede de første par år, at dette ville blive et midlertidigt stadie i mit liv – også ville jeg senere kunne gøre brug af min uddannelse. Men nææh nej, så dan skulle det ikke gå – og jeg er stadig glad for, at min daværende chef kunne se lyset i mig – og turde ansætte mig til trods for min mærkelige baggrund: Et års arbejdsløshed + en kandidatuddannelse udi japansk. ==== ==== Ja, det er sandt, japansk. Det var en hård omgang, fordi vi var ramt at Bertel Haarders klippe-kort-ordning, som gik ud på, at studierne blev tilført flere penge i samme takt, som de producerede kandidater. Dengang var japansk et lille fag, så der var ikke meget at gøre godt med. Og færdiggørelse forudsatte en eller to ture derud. Og det gjorde jeg så - tog til Japan. Den første gang med en masse legater, nr. to gang uden legater og en efterfølgende kæmpegæld, som skulle bankes af med nogle års postarbejde… Men jeg blev da færdig efter i alt 11 år. Vi var tre personer, ud af 25 på den årgang, som kom ”igennem”. ==== ==== Men hvorfor er jeg så ikke endt Japan? For det første fordi, da jeg var færdig med studiet, ikke kunne få job med det samme. Jeg fik at vide, at jeg skulle helst have en masse erfaring udi eksport til Japan – og det havde jeg jo ikke. Dernæst fik jeg mand (Jacob) og børn (Anne Marie på 9 og Albert på 7 år) – også skulle jeg jo ikke liiiige afsted. ==== ==== For et par år siden havde jeg et par måneders orlov, hvor jeg tog alle japanskbøgerne ud fra loftet for at give det en chance – men jeg kunne ikke tage mig sammen til det. Jeg talte med et par eksportchefer i samme periode – og jeg kunne godt se, at det lå i kortene, at jeg på meget kort varsel kunne risikere at blive sendt afsted i 14 dage. Og det ville jeg ikke. Så det japanske er lagt på hylden – og er i dag fuldstændig rustent. I disse dage er der en del fokus på Japan pga. jordskælv, tsunami og atomkraftværker, som forhåbentlig ikke løber helt løbsk – også får jeg jo lejlighed til at lytte på lidt japansk. Mæææn det er godt nok svært – som sædvanlig er kvinderne dem, der taler mest tydeligt – og jeg kan benytte lejligheden til at lægge mærke til deres sætningsstruktur (de siger nemlig bisætningerne først – altså starter med dem, som vi kalder ”som”- og ”der”-sætninger). Og udfra underteksterne kan jeg sjusse mig frem til, hvor i sætningen de siger en given ting, og i hvor høj grad personens aspirationer, udtryk og øvrige sproglige nuancer bliver oversat til dansk. ==== ==== Nå, nu bliver det lige så langt som Malenes tekst? Måske – men med garanti ikke lige så struktureret. Men det er også med vilje. Teksten er skrevet således, så salig Lilsig vil katagorisere den som et ”telefon-skriv” – altså en tekst, som lige så godt kunne være fortalt over telefonen. Det kan jeg huske, han en dag kaldte en af mine stile – og selvom der er gået mange herrens år siden, hvorfor skulle stilen da være ændret væsentligt? ====

==== P.S. Mangler at fortælle om, hvorfor lige i Taastrup? For 10 år siden, da Anne Marie var i min mave, boede vi på Nørrebro. Jacob havde fået et karriereløft, som betød, vi havde råd til at hoppe på "bolig-vognen". Vi startede med at kikke på nord for København ud af S-togslinierne, men langsomt røg pilen nedad til et sted, hvor vi havde råd til at købe uden at sætte os så hårdt, at vi skulle gå fra hus og hjem, hvis een af os blev arbejdsløse. Nok ikke stedet, vi bliver "forever", men et godt sted at have børn, mange søde mennesker og tæt på motorvejen. Det sidste særdeles praktisk, når Jacobs mor bor i Hornbæk og min i Skælskør. ====